La+bellessa

cosa que podríem treure en comú de totes les coses que considerem belles. Molts autors consideren que la bellesa és el que resulta agradable als [|sentits] i que per tant causa [|plaer], però no tot el que ens causa plaer té per què ser bell. [|Kant] distingeix dos tipus de bellesa:
 * **Bellesa lliure** : és el que percebem sense que sapiguem res de l'objecte a contemplar. És una bellesa pura, no es té cap tipus d'idea que ens faci qüestionar la seua bellesa.
 * **Bellesa adherent** : és el que depèn del concepte que tinguem sobre l'objecte al qual analitzem.

Història La bellesa ha estat objecte de culte des que va sorgir el //[|Homo sapiens]//. En aquell temps ja començaven a decorar les seves coves, creaven petits artefactes que simplement els servien per decorar i no tenien cap altre finalitat útil. De l'antiguitat clàssica es troben dades més concloents sobre la bellesa, així com estudis i reflexions sobre aquesta. En aquell temps la bellesa constituïa una qualitat que feia que alguna cosa ens semblés bella. A aquesta qualitat se li va dir harmonia. També van aparèixer els primers [|cànons] de bellesa que indicaven quins havien de ser les proporcions idònies perquè un cos es veiés bell. En general, la bellesa es percebia des d'un punt de vista objectiu. La bellesa és una de les idees fonamentals de [|Plató] en la jerarquia ontològica. Aquesta percepció de la bellesa es va continuar mantenint a l'[|edat mitjana]. Com a conseqüència de l'apogeu del [|cristianisme] d'aquella època, la bellesa depenia de la intervenció de [|Déu]. De manera que, si es considerava bella alguna cosa, és perquè havia estat una creació divina. Seguint les tesis platòniques, hi havia una equivalència entre el bell i el [|bé]. La bellesa material era externa, física o sensible. Aquesta qualitat es panseix amb el temps. En canvi, la bellesa espiritual no es panseix amb el temps, sinó que romania a l'interior de l'individu. Són qualitats com la [|bondat], l'[|amor], la simpatia, etc. Amb el pas del temps va arribar una altra nova etapa en la història de la bellesa, el [|Renaixement]. Molts autors estan d'acord que el concepte de bellesa va tornar a ser el de l'antiguitat clàssica, perquè es van començar a prendre valors d'aquella època que ja es van perdre en l'edat mitjana. Un d'aquests valors va ser la concepció més naturalista de la bellesa, que va servir d'inspiració als artistes de l'època. En la modernitat desapareix aquesta visió objectiva de la bellesa i es comença subjetivizar. En el [|segle XVIII] ja es percep la bellesa d'alguna cosa no per com és l'objecte per si mateix, sinó pel que aquest desperta en la persona. Aquesta concepció la tenien molt clara els empiristes i il·lustrats de l'època. Amb [|Alexander Gottlieb Baumgarten] sorgeix la teoria específica de l'[|estètica] que analitza conceptes con el gust personal, o facultat que permet jutjar quelcom com a bell. El gust es relaciona amb la intuïció i no solament amb la raó ([|Benedetto Croce]), si bé parteix de judicis argumentats que busquen la màxima generalització possible.

posat per:MireiaPinto